Græsk til latin

I den antikke verden foregik den videnskabelige begrebsdannelse næsten udelukkende på græsk. Der var en græsk videnskabeligt kultur før latin blev et stort sprog, og græsk forblev det altdominerende kultursprog selv efter at latin omkring Kristi fødsel var blevet Italiens hovedsprog og var begyndt at underlægge sig Tunesien, Spanien og Frankrig. For en dannet romer var beherskelse af græsk lige så selvfølgelig som beherskelse af engelsk er for en dansker i dag.
Kort før år 100 skriver Quintilian (Marcus Fabius Quintilianus), som var talelærer for børn og unge af de højeste klasser i Rom, om hvordan man skal oplære de unge til at blive gode talere. Han har en klar forståelse af hvor vigtige et barns første år er for god sprogbeherskelse, og rejser så det spørgsmål om man skal begynde med at lære sit barn græsk eller latin:
A sermone graeco puerum incipere malo, quia latinum, qui pluribus in usu est, vel nobis nolentibus perbibet, simul quia disciplinis quoque graecis prius instituendus est, unde et nostrae fluxerunt,
Jeg foretrækker at barnet begynder med græsk, for latin, som flere omkring det betjener sig af, skal det nok få ind, om så vi skulle forsøge at forhindre det. Desuden er de første fag barnet skal lære græske, – latinske udgaver af fagene er afledt fra de græske. [Institutio oratoria 1.1.12]
Den første faglærer et barn kunne vente at blive udsat for var en grammaticus, egentlig en ”skriftkyndig”, Sådan en skulle både tage sig af at oplære barnet i kunsten at læse og skrive og i evnen til at fortolke litterære værker og analysere selve sproget. Som med så mange fag, blev der gjort forsøge på at erstatte den græske fagbetegnelse grammatice med en latinsk, litteratura (littera = gramma ”bogstav, skrift”, men oversættelsen slog ikke igennem, faget kom til at hedde grammatice eller (mere tillempet latin) grammatica, hvoraf de moderne sprogs ”grammatik, grammaire, grammar” osv.  Ordet litteratura blev dog ikke helt glemt. I 1700-tallet fik det et come-back men med en ny betydning, den vi nu kender.
I oldtid, middelalder og langt ind i nyere tid var grammatikken én af de tre basale sprogdiscipliner, man mente et dannet menneske burde beherske. De to andre var rhetorica og logica – atter græske betegnelser, ”talekunst” og ”fornuftskunst”. Rhetorica fik nogen konkurrence fra sin latinske oversættelse ars oratoria, som er en meget ordret gengivelse. Det danske ”talekunst” gengiver lige godt det græske og det latinske.  Oversættelser af logica, såsom som ars rationalis **belæg** fik  aldrig megen succes, men der var et andet græsk ord som ofte blev brugt i samme betydning, nemlig dialectice ”samtalekunst. I De oratore 2.38.157 forsøger Cicero at indføre en latinsk gengivelse af dette fagudtryk, idet han lader en dialogdeltager sige:
ex tribus istis clarissimis philosophis quos Romam venisse dixisti, videsne Diogenem eum fuisse qui diceret artem se tradere bene disserendi et vera ac falsa diiudicandi, quam verbo graeco διαλεκτικὴν appellaret  af de tre fremtrædende filosoffer som du sagde kom til Rom, var det så ikke Diogenes der hævdede at han kunne lære folk kunsten at diskutere godt og skelne hvad der er sandt og hvad der er falsk – dialektike kaldte han den på græsk – ?
Ars disserendi eller ars bene disserendi slog aldrig rigtig an, det gjorde derimod ” det græske ord i en form hvor det blot var blevet tillempet latinsk bøjning: dialectica.  I renæssancen var der dog en del tilhængere af ars disserendi. Et pudsigt resultat heraf ses på titelbladet på en af de allerførste logikbøger på dansk, et utrykt værk fra 1666:
LOGICA Heller och Disputere-Konsten paa Dansche. Autore Mauritio Køning
dvs: Logica eller Disputere-kunsten på dansk: Ved Moritz Køning.
Her er ”disputere-kunsten”, som oversætter ars disserendi og dialectica, brugt som fordanskning af det synonyme logica.
Allerede tidligt blev betegnelsen grammatica primært brugt om den del af det oprindelige fag som vedrører sprogets lyd- og formlære samt syntaks.
”Lydlære” eller ”fonologi/fonetik” er en nyere dannelse (19. årh?**), og det samme gælder ”formlære” eller ”morfologi”, mens syntaks (græsk sýntaxis ”samordning [af ord]” er en antik fagterm, som først blev kendt i den latinske verden via Priscians grammatik fra 500-tallet. Efter at have behandlet fonologi og morfologi, begynder Priscian sin behandling af syntaksen med følgende ord:
I de tidligere bøger om de forskellige ordklasser har vi i det store hele fulgt Apollonios, men har dog ikke undladt at supplere med påkrævet stof fra andre kilder, græske såvel som latinske, og med eget stof idet omfang vi havde noget nyt at tilføje. Derfor vil vi også nu, hvor vi skal behandle ordenes arrangement og sammenføjning – det grækerne kalder syntaxis –, for det mest følge i hans fodspor uden dog at afholde os fra at supplere med sådant passende stof  som måtte forefindes hos andre eller hos os selv.
Quoniam in ante expositis libris de partibus orationis in plerisque Apollonii auctoritatem sumus secuti, aliorum quoque sive nostrorum sive Graecorum non intermittentes necessaria et si quid ipsi quoque novi potuerimus addere, nunc quoque eiusdem maxime de ordinatione sive constructione dictionum, quam Graeci σύνταξιν vocant, vestigia sequentes, si quid etiam ex aliis vel ex nobis congruum inveniatur, non recusemus interponere. [Priscianus, Institutiones grammaticae 17.1.1]
Lige som ”lydlære” of ”formlære” slog ordet ”syntaks” dog først igennem i nyere tid, og i 1800-tallet blev det forsøgt fordansket som ”ordføjningslære”. Det afgørende i begrebsdannelsen, tredelingen af grammatikken, var imidlertid allerede blevet fastslået i middelalderen, blot med andre benævnelser. Man kaldte lydlæren orthographia, altså ”retskrivning”, formlæren etymologia (oprindelig ”ægthedslære”, men ordets oprindelige betydning var ukendt for de fleste), og syntaksen diasynthetica. Hertil kom ofte som en særlig underdisciplin prosodia, betoningslæren, som vi nu ville anbringe under lydlæren.
Moderne grammatikker og moderne ordbøger for indoeuropæiske sprog inddeler som regel ord i ordklasser, typisk substantiv, adjektiv, pronomen, artikel, numerale, verbum, adverbium, præposition, konjunktion, interjektion.
Ordklasse er et nymodens ord (*dato*) svarende til tysk Wortart og engelsk word class. På engelsk bruger man imidlertid meget mere part of speech, ligesom man på fransk siger partie du discours og på spansk parte de la oración og på tysk også har et ældre Redeteil ved siden af Wortart. Det er to forskellige synsmåder der afspejles i de to typer af betegnelser. Det nymodens ordklasse antyder at når vi står over for et sprogs svimlende store bunke af forskellige ord, kan vi sortere dem efter bestemte egenskaber og putte dem i forskellige kasser, hvert tilhører en bestemt klasse (nogle skal dog ubekvemt nok puttes i mere end en kasse). Det gamle pars orationis – som gengiver μέρη τοῦ λόγου – kan bedst gengives som ”sætningskonstituenter” og viser en betragtningsmåde, hvor man tænker på sætninger og spørger ”hvilke elementer på ordniveau skal og kan der være i en sætning?”.  Et traditionelt svar, som går helt tilbage til Platon, er at der mindst skal være to konstituenter: et som benævner det man snakker om, et navn (gr. ὄνομα, latin nomen), og et som fortæller noget om det benævnte, et omsagn (gr.ῥῆμα, lat. verbum). Men hvis man forstår nomen og verbum som betegnelser for enkeltord, og ikke som bredere betegnelser for subjekt og prædikat, er det klart at en sætning kan have yderligere ord ud over de minimalt nødvendige. Et ord kan modificere verbet og derfor kaldes et adverbium osv.
Noget før antikkens udgang var det blevet et alment anerkendt faktum at græske sætninger har otte typer af konstituenter: nomen, pronomen, artikel, verbum, participium, adverbium, præposition, konjunktion. Systemet blev overført til latin, som imidlertid ikke havde brug for kategorien “artikel’, da latin hverken har bestemt eller ubestemt artikel. For at beholde ottetallet delte man så kategorien “adverbium” i “adverbium” og “interjektion”.
På Quintilians tid i slutningen af det 1. århundrede e.K. var man endnu ikke nået til en helt skoletradition for hvor mange typer sætningskonstituenter der er.  Han fortæller: ***

Latin til folkesprog
Allerede i middelalderen begyndte lærde latinske ord at sive ud i folkesprog, og i 14. århundrede blev der bl.a. i Frankrig gjort en bevidst indsats for at skabe mulighed for at kunne tale om videnskab på modersmålet. Nicole Oresme (ca. 1320-1382) oversatte således skrifter af Aristoteles fra latin til fransk og skrev videnskabelige værker på fransk – en indsats af samme type som Cicero i sin tid havde gjort for at gøre latin til et brugbart medium for filosofi.  Det varede imidlertid meget længe endnu før det blev naturligt at skrive videnskabeligt på modersmålene. Så sent som i 1660erne giver Moritz Køning, der havde dansk som modersmål og havde udfærdiget en logikbog på dansk, udtryk for at det er svært at tale om emnet på det sprog:
Mens effterdi det nu er worden saa gemeent paa Latine at schriffue om dette Logische Tøy, och Mand kiædis [= kedes] wed altiid at schriffue och læße i it sprog, saa well ßom och mange for Curiositet schyld well wille wiide, huad henseende dette Studium Logicum haffuer, Mange haffuer och holt det fast utroeligt, Logicam at kunde schriffuis paa dansche, baade for di tings høyheed, sampt ordenis wanschelighed at giffue paa dansche, huilcke Latinerne iche selff haffuer kundet bringet tillweye; mens haffuer maat laane, En stoer deel aff det Græsche sprog, huor udi Disputere-Konsten er først skreffuen; da haffuer ieg omsier [= omsider], till at fornøye Curiose gemyter, saawellsom till at forßøge, huad der udinden i woris dansche sprog kunde ud-rettis, Taget mig fore at schriffue denne dansche Logicam, icke saa megit for alworlige Lærde folck, der inted haffuer min under-wiißning fornøden, som for Leeg-folch och unge Mennisker der under-wiißning behøffuer.
Men Effterdi, det er it Allmindeligt Ordsproch, at huo der bygger wed All-fare Weye, och schriffuer Bøger for mange øyene och Dommere; Saa maa en huer wiide, at ieg haffuer hafft meere Wanscheligheed och Arbeide med denne danske Logica, end den Latinske: effterßom ieg i denne matérie haffuer ingen tutores [= læremestre] hafft for mig paa wort maall, uden huis lidett den salig Mand Doctor Hans Resen den Ældre, haffde paa danske begynt at schriffue aff Logica.